ЕКОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ РЕСТАВРАЦІЇ: НОВІТНІ МАТЕРІАЛИ ТА ТЕХНОЛОГІЇ У ЗБЕРЕЖЕННІ КУЛЬТУРНОЇ СПАДЩИНИ - Кротенко, Роман Олександрович (Український мистецтвознавчий дискурс, 2025)
У сучасних умовах загострення екологічної кризи та антропогенного тиску на навколишнє середовище, питання збереження культурної спадщини набуває нової інтерпретації, що виходить за межі традиційної реставрації як суто естетико-історичного процесу. Зростаюча увага до сталого розвитку, екологічної відповідальності та ресурсозбереження стимулює переосмислення методів і засобів, що застосовуються у сфері реставрації архітектурних і мистецьких пам’яток. У цьому контексті особливого значення набуває інтеграція екологічних підходів, зокрема використання екологічно безпечних, нетоксичних та біостійких матеріалів і технологій, здатних забезпечити як довготривале збереження об’єктів спадщини, так і мінімальний вплив на довкілля.Традиційні методи реставрації, які широко використовувалися у XX столітті, часто базувалися на застосуванні хімічно активних речовин, штучних полімерів та індустріальних технологій, ефективність яких оцінювалася переважно з точки зору довговічності та механічної стійкості. Проте з часом виявилося, що низка таких матеріалів вступає у небажані фізико-хімічні реакції з автентичними поверхнями, спричиняє вторинне руйнування або утворення незворотних змін в історичних структурах. До того ж, багато з них мають високий рівень токсичності, що негативно впливає як на фахівців-реставраторів, так і на довкілля. Це, у свою чергу, створює необхідність у розробці й адаптації нових, екологічно нейтральних рішень, які відповідали б вимогам сучасної консерваційної практики. Сучасна наука, спираючись на досягнення в галузях матеріалознавства, біохімії, нанотехнологій і сталого будівництва, пропонує низку альтернатив, які поступово впроваджуються у реставраційну діяльність. Зокрема, це застосування вапняних та силікатних розчинів на природній основі, наноматеріалів для гідрофобізації без порушення паропроникності, бактерійних біоцидів та фотоактивних покриттів, що забезпечують антигрибковий і самоочищувальний ефект. Водночас спостерігається брак систематизованого підходу до оцінки екологічних характеристик реставраційних засобів, їхнього довготривалого впливу на матеріали культурної спадщини та сумісності з історичними субстанціями. Отже, постає складна міждисциплінарна проблема, що потребує як наукового аналізу екологічних властивостей новітніх реставраційних матеріалів, так і оцінки їхньої ефективності в умовах конкретних кліматичних, історико-архітектурних та технологічних контекстів. Відсутність уніфікованих критеріїв екологічності у реставраційній практиці України, обмежений доступ до сучасних матеріалів і недостатнє нормативне регулювання екологічних аспектів реставрації ускладнюють інтеграцію світових стандартів сталого збереження спадщини в національну реставраційну політику.