ТВОРЧІСТЬ УКРАЇНСЬКОГО ХУДОЖНИКА АНАТОЛІЯ КРИВОЛАПА ЯК СОЦІОКУЛЬТУРНИЙ ФЕНОМЕН - Роготченко, Костянтин Олексійович (Український мистецтвознавчий дискурс, 2025)
Актуальність наукового студіювання образотворчого мистецтва України від 1970-х років минулого століття до тепер обумовлюється недостатньою увагою з боку мистецтвознавців та культурологів до проблем розвитку візуального мистецтва у контексті відповіді викликам першої чверті ХХІ століття. Дається взнаки відсутність в українському мистецтвознавстві та культурології узагальнюючих праць, у яких би віддзеркалювалися сучасні погляди на українську образотворчість зазначеного періоду з точки зору особливостей соціально-культурних комунікацій. Одним з найбільш об’єктивних досліджень, що висвітлювали загальний розвиток вітчизняної образотворчості є двотомне видання Галини Скляренко «Українські художники: з відлиги до незалежності». У Слові до читача засновники фундації Brovdi Art Наталія та Роберт Бровді – люди, які сприяли виданню книг, написали: «Щиро віримо, що розпочата справа заохотить і дасть поштовх до нових досліджень, які допоможуть не лише глибоко, системно, неупереджено відтворити історію мистецтва України, але й краще осягнути його сьогодення, визначити його роль і місце у європейському й глобальному культурному просторі» [3]. Українське мистецтво ще за часів СРСР активно відрізнялося від мистецтва союзних республік. Культурне середовище України було набагато інтелектуальнішим у порівнянні з мистецтвом інших регіонів тодішньої імперії. Кількість музеїв, художніх шкіл, закладів середньої мистецької освіти, а також художніх академій та художніх інститутів була вражаюча у співставленні з іншими територіями. Попри трагічні сторінки вітчизняної історії, куди входили часи нищення української культури – образотворчого мистецтва, літератури, театру, закриття мистецьких організацій, боротьба з авангардним мистецтвом, фізична страта прогресивного кола митців Михайла Бойчука, боротьба з нонконформістами, українське образотворче мистецтво впевнено розвивалося, долаючи штучні перешкоди. На кожному етапі розвитку культури народжувалися унікальні за своїми талантами непересічні митці, які формували навколо себе творчий рух, що не був схожим на офіційне мистецтво. 1975 року Київський державний художній інститут закінчив Анатолій Криволап - сучасний український живописець, який відіграв значну роль у становленні та розвитку контемпорального мистецтва незалежної України. Заявивши про себе як оригінальний і не схожий на інших своєю манерою митець, Анатолій Криволап стартував у культурному середовищі Києва на межі кінця 1970-х – початку 1980-х. За 45 років він став одним із найвпливовіших та найдорожчих сучасних митців нефігуративного малярства та пейзажу. Багато мистецтвознавців та культурологів вважають Анатолія Криволапа родоначальником «новітнього вітчизняного пейзажу». Насправді він один з перших звернувся до мистецького стилю, що поєднав абстракцію з національною традицією, взявши за основу український мотив. Він звернувся до активних та інтенсивних чистих кольорів, які реально є у природі. Він зумів передати колористику навколишньої дійсності у природі. Уже з 90-х років минулого століття його творчість набула рис принципово нової образності. Зображення ставало емоційним, кольори насичені, а часом, навіть, різкими. Важко сказати чи було це єднання з природою, чи навпаки відмова від академічної передачі баченого. Звертаючись до одного з найважливіших методів у вивченні художніх процесів та індивідуальної творчості митців, автор статті пропонує продовжувати досліджувати унікальну творчість Анатолія Криволапа, посилаючись на інтерв’ю з художником, яке відбулося у Києві у майстерні митця 29 червня 2025 року і зберігається у архіві автора.